Slika (1)
Annie, moj otac Petar i ja, nedjelja 8 kolovoza 1965. u Parizu.
Picture (1)
Annie, my father Petar and I, Sunday August-th 8 1965. in Paris.
La photo (1)
Annie, mon pere Petar et moi, dimanche le 8 Aout 1965 a Paris.
Slika (2)
Milanove i Anine zaruke u Pariz 9 svibnja 1965.
Djevojčice s lijeva: Yolande (5 godina), kćer Annine sestre Monique Gautheron, Anita (3 godine) kćer našeg vjenčanog kuma dra. Miljenka Dabe Peranića, Brigitte (3 godine) kćer Monique Gautheron.
Slika (3)
Odobreni i službeni poljubac dvoje zaljubljenih zaručnika 9 svibnja 1965. godinu u kući roditelja zaručnice i kćeri Annie Robert. Taj dan zaruka ja sam upoznao svu bližu i daljnju rodbinu moje zaručnice Annie Robert.
Slika (4)
![image.png](https://mail.google.com/mail/u/0?ui=2&ik=8e9f31a575&attid=0.5&permmsgid=msg-f:1716319516774195359&th=17d19781ce65609f&view=fimg&fur=ip&sz=s0-l75-ft&attbid=ANGjdJ_FykjnoL0B_tZFXq2u7PR-T8bbXNtLE2pGC410d6tpd2FoEd8GlpQOL8StiLSqTA8pAxqx0TLDBzUxMuOlOAiVgrlUM_Fj5BmsbBupNq7LJsmPvJDznBkVofc&disp=emb&realattid=ii_kvxtwe4p6)
Perka Jurešića i ja u našoj zidini iznad Lukića kuća. Slikao nas Vlado Grubišić, Ikulov, subota 10 siječnja 1959. Zagledajte se dobro i vidjet ćete na slikama da smo obučeni u staru nošnju koju je nosio moj pokojni djed Gabro Boban (1979 – Nova Godina 1948), Vuškin: hlače, koparan, pojas, šubara ili kapa koja se pravila motanjem pojasa oko glave, pleteni čarapi, opanci, šćap itd. Na sliki lijevo Perka ima pojas gdje je stavio kuburu-kremenjaču, gađa mojim pištoljem – zbog kojeg me je milicija proganjala – a ja mu upirem prstom gdje će gađati. Ja u mojoj desnoj ruci držim pištolj mojeg oca Petra kojeg mu je Hrvatski General Vitez Ranko Boban poklonio, a za pasom imam nešto drugo i naravno štap mog pokojnog djeda Gabre. Slika desno sam ja Milan Boban, Gabrića sjedim a iza mene na zidu kojeg je bršljan pokrio se vidi šarena zovnica, torba koju je naša draga majka Iva Voćaka Boban, Gabrića tkala. U tu zovnicu smo stavili sve pištolje i ćaćinu bajunetu koju je on imao kada je bio u Domobranskoj vojski i bio ranjen na Kozari u veljači 1942. Prilažem sliku na kojoj se vidi moj otac Petar stoji drugi s lijeva. Čuči je Patik Vlašić iz Vlašića. To mi je rekao Ćipa Petrov 2007. godine kada sam bio tu u posjeti.
Slika (5)
Moj otac Petar Boban Gabrić, na sliki stoji drugi s lijeva, Domobran, vojnik HOS-a NDH, ranjen na Kozari u veljači 1942. godine u borbama protiv neprijatelja Hrvatske Države.
Perka u lijevoj ruci drži samokres a između nas se vidi bajoneta i šćap mojeg pokojnog djeda Gabre koji je rođen 1879. a umro poslije podne, pred zalazak sunca 31 prosinca 1947. godine, dakle uoči Nove Godine. Na Novu Godinu poslije podne je bio pogreb. Na Novu Godinu Stjepan Grubišić, Peško mu je sa ručnom pilom napravio mrtvački sanduk. Mate Miškov i Petar Boban Dedo su otišlu u groblje kopati grobnicu. Jure Belin je bio u sredini nosio križ a brat mu Frano i ja smo nosili svijeće, iza nas je bio svećenik, iza svećenika mrtvački sanduk kojeg su na izmjenu nosili četiri čovjeka na svojim ramenima, a iza mrtvaca je tugujuća rodbina, svojta, prijatelji i znanci. To je tako prije bilo.
I sad kad smo toga, kao dio povijesti o nosilima, tj. kako su se prije mrtvi nosili na pogreb, potrebno je spomenuti i to da je iz naše Bobanove Drage zadnji mrtvac odnesen na nosilima je bio Ivan Grubišić zvani Trtak, on je bio Penpaćev brat a umro je, koliko me sjećanje još drži 5 listopada 1952. godine. Prvi mrtvac iz Bobanove Drage koji je u zaprežnim kolima odnesen na groblje u Goricu je bio Stjepan Boban, Rapišića, koji je umro uoči Velike Gospe 1953. Sve je ovo povijest naše Bobanove Drage koja se može provjeriti i matičnim knjigama.
Da se zna i da se ne zaboravi ću navesti da je u našem tavanu, ispod ciglenog krova naše kuće u jednom ćošku bio jedan malo poveći drveni sanduk u kojem je bila složena i stavljena sva ta odjeća mojeg pok. djeda Gabre. Kako je mene milicija ganjala i progonila a Vlado Ikulov bio u Makedoniji, gradu Prilepu u školi i došao na osustvo, imao je slikaći aparat, zamolio sam ga da nas uslika a da nikome ništa ne govori. Da ne bi bili primjećeni od susjeda, mi smo pojedinačno, kriomice došli u zidinu. Sve sam ovo naveo kao dio mojih sjećanja dok sam živio u Bobanovoj Dragi. Kako bi bilo lijepo da svaki od žitelja Bobanove Drage opiše svoja sjećanja. To bi bila jedna vrlo lijepa knjiga uspomena Bobanjara i Bobanove Drage.
Saopćio Milan Boban, Gabrića,
Austin, Texas subota 13 studenoga 2021.
Odgovori
Morate biti prijavljeni da biste objavili komentar.